Автор: Людмила Яворська, журналіст
Насправді таку назву своєму допису я дала з єдиної причини: щоб привернути увагу. Всіх, хто знає активного гравця волинського медіа-ринку, а віднедавна – ресторатора Володимира Пащенка, такий вчинок не може лишити байдужим. Володимир Митрофанович одягнув фартух і вперемішку з рештою офіціантів взявся обслуговувати гостей свого ресторану «Patio Di Fiori».
Обіцяю не розчарувати тих, хто відкрив публікацію, зацікавившись назвою, і обов’язково розкажу про поведінку Пащенка-офіціанта. Але моя історія принципово повинна мати іншу назву. Тому –
Patio Di Fiori: коли їжа перетворюється на щастя
Наприкінці робочого дня отримала повідомлення у «Фейсбуці» від користувача з ім’ям «Spa Patiodifiori». У тексті – типове запрошення, схоже на спам-розсилку. Чесно кажучи, якби не назва закладу – мабуть, і не читала б. Але причетність до «Таблоїда Волині» вже встигла народити в мені нездоровий інтерес до усього, що хоч трошки в нашому місті попахує бомондом і шиком.
«Patio Di Fiori» – заклад статусний, а 16.00 на годиннику в робочий день – час, коли на їжі світ потихеньку починає сходитися клином. Одним словом, причесалася, навіть, здається, підмалювалася і кажу своїм: «піду-пофоткаю, а чого ні?».
Навіть перед перспективою крутої дегустації в ресторан самій – якось не дуже. Подзвонила чоловікові:
– Ти в шортах? – питаю.
– Ага, а що? – відповідь не втішила.
– Погано. Спитай в когось, хто поруч, чи пристойні ці шорти, щоб піти повечеряти в нормальне місце? – сама тим часом пригадую, в яких саме шортах виходив вранці з дому і подумки погоджуюсь, що плюс-мінус не позор.
– Макс каже, що штанів не дасть. А і дав би, все одно були б мені шорти, – сміються з мого ханжества хлопці.
Домовилися зустрітись на місці. Мені – ближче, і я вже за 15 хвилин мощуся за столиком у кутку.
– Принесіть еспресо з молоком якнайшвидше, а потім розкажіть, що це за історія із запрошеннями через соцмережі, – прошу в милого офіціанта з широчезною усмішкою.
Поки хлопчина зникає за барною стійкою, беруся вивчати меню. Щоб прицінитися, в скільки може обійтися моя готовність до пригод. Видихаю полегшено: можна замовляти. Не столова «Волинь», звичайно, але ж і не буряк з оселедцем прийшла їсти.
Я – з тих, кого легко здивувати снігом посеред зими, а тому коли до мене замість офіціанта підійшов Пащенко у фартушкові і футболці «Ай лав Патіо…» і взявся тараторити «Доброго дня, мене звати Володимир і я буду сьогодні вашим офіціантом. Дозвольте запропонувати…»… одним словом, в рейтингу моїх здивувань за все життя ця подія впевнено посіла місце, десь так не нижче п’ятого.
Потрохи прихожу в себе і починаю розуміти, що треба якось реагувати на всі ці брускети-гаспачо-фетучіни.
– Ну, якщо ви вже тут – то на ваш розсуд, будь ласка, – пропоную Пащенкові.
– Ок. Брускетту з овочами, чи краще з телятиною? – однаково лишає мені право вибору.
– М’ясо – моє все, – зізнаюсь і маю перше замовлення.
«Новоявлений» офіціант тримався досить впевнено і додаючи до мого замовлення страву за стравою, здавалося, десь попередньо вивідав про мій надміру здоровий апетит і не в міру нормальну любов до «попоїсти».
Затверджений список Пащенко не записував. Подумалося: а вигідно бути власником – знаєш меню, мабуть, як свої п’ять пальців.
Тим часом хлопці принесли перше гастрономічне щастя – бокал ігристого італійського вина Rosatello Moscato. Прийшов Яворський. Мовою жестів і напівчутних звуків спробувала пояснити ситуацію, та наш віп-офіціант встиг підійти раніше.
З округленими очима і виразом обличчя «ти куди мене притащила?» Костя повторив процедуру замовлення, віддавши своє меню, як і я, на повний розсуд Володимира Митрофановича.
Принесли закуску – брускетту із телятиною. М’ясо на гріночках виявилося… сирим. Тонко нарізаним і щойно з морозильної камери. Мені хотілося оголосити на весь світ, що я щойно отримала офіційний дозвіл їсти сире м’ясо! А весь персонал «Патіо» за це відкриття просто захотілося обняти.
Поки ми їли, наш статусний офіціант попросився за сусідній столик скласти компанію. Коли ми закінчили світську застільну суперечку про руколу, базилік і тархун, Пащенко радо відповів на всі питання про тарілки зі сланцю замість традиційного фарфору, про інгредієнти різних складноназваних страв із меню, про плани для ресторану.
– Хочу зробити тут атмосферу 50-х. Коли в світі закінчилась війна і почався розквіт. Для наших дітей 50-ті – це щось таке, як для нас – 19 сторіччя, – говорить.
Тим часом до нас приєднується ще один офіціант очевидно надто юного віку. Щось шепче Пащенкові на вухо, а затим починають вголос дискутувати на тему сприйняття юнацтвом 50-х. Розумію і знову дивуюся: то – син Пащенка. Разом із татом «чудить» в офіціантському вбранні.
Наступна тарілка – у мене із салатом «Цезар», в Кості – із англійським сніданком. Тут: яєчня із беконом, домашня ковбаса, гриби-гриль та помідор-гриль.
– Що, краще за мене яйця готують? – жартую.
– Ага. Ковбасу домашню кладуть поруч, а не пачку майонезу.
Мій «Цезар» від класики відрізняється грінками, які – не в самому салаті, а – навколо нього у вигляді тарілки з печеного тіста. Смачно. І вже близько до мого улюбленого стану – «Зараз лопну!».
По тому – суп із фрикадельками. З грибами. Ставлю подумки «на замітку» і вирішую завжди тепер в суп з фрикадельками класти гриби. Але потім передумую. Бо пробую фрикадельки. І розумію, що тепер ніколи не буду готувати суп з фрикадельками, бо до цього часу я дуже грубо помилялася, коли думала, що маю уявлення, якими мають бути фрикадельки в супі.
Та сама історія повторюється, коли доходимо до десертів. Перший шматок гордості закладу «Анна Павлова» – і зарікаюся пекти торти. Назовсім.
Пишу зараз і думаю: невже все так ідеально сподобалось? Мабуть, ні. Бо і в суп додавала сіль, і тарілка-грінка незручно ламалась і тріщала при цьому на півзакладу, і замість еспресо принесли американо. Але те, що за інших обставин могло б стати для мене принциповим «незарах», цього разу направду не мало жодного значення.
Ну, і для повної відвертості, новина під кінець вечора про те, що трапеза – за рахунок закладу, теж не могла не загладити всіх кутів.
Я так до кінця і не зрозуміла, жертвою якого маркетингового креативу стала. Але очевидним було одне: мене нагодували. І не тільки смачною їжею, а й емоціями та увагою. Мабуть, це саме те, за чим білі люди ходять не в забігайлівки, а в такі от місця.
А Пащенку-офіціанту я повірила. Не смійтеся, але навіть лишила чайові. Без претензії на збільшення його статків, звісно. Просто, щоб засвідчити свій «респект».
Читати ще